Педагошки факултет, 76 300 Бијељина, Семберских ратара 1E
ZNAČAJ UČEŠĆA UČENIKA VOKALNOINSTRUMENTALNIH ODSJEKA OSNOVNIH MUZIČKIH ŠKOLA U SKLOPU SEGMENTA NASTAVE MUZIČKE KULTURE. HARMONIKA U NASTAVI MUZIČKE KULTURE
Potreba za radom ovakvog tipa se javila prije nego što smo mi odlučili da obradimo značaj formiranja muzičkog ukusa kod čovjeka, stavljajući težište rada na prve dvije obrazovne trijade. Popularna muzika, prema našim istraživanjima, o kojima će biti riječi nešto kasnije, ima veliki broj poklonika i među omladinom uzrasta između 19 i 20 godina. Sudeći po anketi koju smo sproveli među studentima prve godine Odsjeka razredne nastave Pedagoškog fakulteta u Bijeljini, zaključili smo da dobar dio ispitanika, koji će u bliskoj budućnosti imati određenog uticaja na ciljane obrazovne trijade, nije najbolje upoznat sa klasičnom muzikom i značajem njenog uticaja na formiranje i upotpunjavanje jedne ličnosti. Pomenuta anketa je pokazala i to da je mnogima, nažalost, strano da se na instrumentima, poput harmonike, može izvoditi bilo šta drugo osim narodne muzike. Analizirajući Nastavni plan i program (NPP) iz 1997. i 2009. godine uvidjeli smo da se nijednog momenta tokom nastavnog procesa decidno ne navodi saradnja sa učenicima koji pohađaju paralelno osnovnu muzičku školu na nekom od odsjeka, što je, kako smo zaključili, jako bitno, ne samo zbog kvalitetnijeg organizovanja nastave hora i orkestra, nego i zbog povoljnog uticaja muzičke omladine na formiranje adekvatnog muzičkog ukusa kod njihovih vršnjaka, te je pomenuta tema, zapravo, predmet našeg rada. Obrađen je i, nama dostupan, dio literature koji se bavi vokalno-instrumentalnom nastavom kao jednim od najbitnijih segmenata nastave muzičke kulture u osnovnim školama.
Сва права задржана (c) 2011 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
PROMJENE U SISTEMATICI ŽIVOG SVIJETA, CARSTVA GLJIVA I PEDAGOŠKE IMPLIKACIJE
Uobičajena generalna podjela živog svijeta na biljke i životinje u savremenoj sistematici je odavno prevaziđena, iako se njen relikt zadržao u školstvu na našim prostorima. Razlog tome, pored slabe informisanosti nastavnog osoblja o savremenoj sistematici zbog korištenja zastarjelih udžbenika, su njena jednostavnost i praktičnost. Savremena sistematika dijeli živi svijet u šest carstava: arhaebakterije, eubakterije, protiste, biljke, životinje i gljive. Kriterijumi podjele su organizacija ćelije, višećelijska građa, način ishrane i prisustvo nekih od važnih makromolekula u sastavu ćelije. Gljive više nisu svrstane u niže biljke nego su izdvojene u posebno carstvo Fungi. Sistematika viših taksona je uvjek bila kontroverzna, tako i danas imamo određena neslaganja oko svrstavanja u osnovne grupe živog svijeta. Iako kompleksnija, savremena sistematika i podjela živog svijeta bi trebalo da nađe mjesto u našem školstvu.
UVAŽAVANJE AFEKTIVNOG ASPEKTA U NASTAVI ENGLESKOG JEZIKA
Afektivna strana učenja stranog jezika nepravedno je bila zapostavljena u nastavi engleskog jezika u osnovnim školama. Obraćanje pažnje na afektivni aspekt može dovesti do efikasnijeg učenja jezika. Kada je afektivna strana u pitanju, moramo se baviti time kako riješiti probleme koji su nastali kao posljedica negativnih emocija i time kako stvoriti i koristiti pozitive i olakšavajuće emocije. Kada su prisutni negativni emocionalni uticaji poput anksioznosti, straha, pritiska, ljutnje ili depresije, optimalni potencijal za učenje je značajno narušen. Podsticanje različitih pozitivnih emocionalnih faktora kao što su samopouzdanje, saosjećanje i motivacija mogu u velikoj mjeri olakšati i unaprijediti proces učenja stranog jezika. Primjenom humanističkih tehnika u nastavi engleskog jezika rješavaju se mnogi problemi u učionici, prije svega pitanja motivacije i discipline.
afektivni aspekti učenja engleskog jezika
ОДНОС НАСТАВНИКА И УЧЕНИКА У КОМУНИКАТИВНОМ ПРИСТУПУ У НАСТАВИ СТРАНОГ ЈЕЗИКА
Рад се бави односом наставника и ученика у комуникативним приступу у настави страног језика. Крајем деветнаестог века друштвени развој и потреба за сврсисходним знањима учинила је граматичко-преводилачку методу застарелом, развијалe су се друге нове методе и приступи, а идеја о значају учења и равноправности језика доживела је свој врхунац управо данас у време економског, политичког, културног и образовног уједињења Европе. Из овакве политичке потребе произашле су практичне потребе у коришћењу страних језика и висок ниво комуникативне компетенције. Савремени приступ настави је приступ који наставнике и ученике види као учеснике у комуникативном процесу у оквиру различитих друштвених ситуација у којима они обављају одређене задатке. Управо је то принцип на коме се заснива комуникативни приступ у настави страних језика. Улоге наставника и ученика се у овом приступу значајно мењају у односу на раније традиционалне приступе. Наставник више не предаје језик, већ организује наставу и учествује у процесу учења страног језика. Он мора да разуме природу комуникације и учења уопште, а нарочито учења страних језика. Такође је од суштинског значаја да наставник поседује вештине да би применио своје знање и искуство у разреду и висок ниво знања језика, да има критички, флексибилан, и експерименталан приступ подучавању. Због повећане одговорности коју имају самим учествовањем у процесу комуникације, и ученици постају самоуверенији и спремнији да користе језик уопште.
OBLICI INDIVIDUALIZACIJE NASTAVE PRIRODE I DRUŠTVA
Problem individualizacije nastave uopšte, pa tako i nastave prirode i društva, jeste jedno od osnovnih pitanja savremene škole. Naš savremeni školski sistem teži da se postepeno napuštaju tradicionalni okviri rada, a nastava sve više prilagođava individualnim osobinama svakog pojedinačnog učenika. Da bi se moglo pristupiti unapređivanju i usavršavanju nastave prirode i društva potrebno je, prvenstveno, ispitati i utvrditi koliko je u našim školama zastupljena individualizacija, odnosno, da li je ona podjednako zastupljena u seoskim i gradskim školama. U skladu s tim, u radu je predstavljen dio obimnijeg istraživanja koje je pokazalo da individualizacija u nastavi prirode i društva nije podjednako zastupljena u seoskim i gradskim školama opštine Bijeljina. Predmet i cilj istraživanja usmjereni su na utvrđivanje razlika u raznovrsnosti oblika individualizacije nastave prirode i društva u seoskim i gradskim školama opštine Bijeljina. Ovim radom čine se napori da se sagleda trenutno stanje procesa individualizacije nastave prirode i društva u seoskim i gradskim školama, kao i da se ukaže na moguća rješenja koja bi unaprijedila postojeću teoriju i praksu u osnovnoj školi, odnosno razrednoj nastavi.
ИНСТИТУЦИОНАЛНО ПРЕДШКОЛСКО ВАСПИТАЊЕ У ЈЕДИНСТВЕНОМ СИСТЕМУ ВАСПИТАЊА И ОБРАЗОВАЊА НА ТЛУ ЦРНЕ ГОРЕ – ЗНАЧАЈ И МОГУЋНОСТИ
У раду је приказан нови начин рада у предшколској установи на подручју Црне Горе којим се препоручује комплекснији и отворенији приступ целокупној организацији васпитања и образовања, узимајући у обзир индивидуалности сваког детета. Размотрена су актуелна питања и перспективе развоја предшколског васпитања и образовања, као и услови у којима деца раних узраста могу да развијају сопствене потенцијале. При томе није занемарено ни увођење родитеља у групу деце предшколског узраста, који учествују као посматрачи, планери или реализатори појединих васпитно-образовних активности.
ПРОБЛЕМСКА МЕТОДА У ПРЕДШКОЛСКОЈ МАТЕМАТИЦИ
Програмске садржаје предшколске математике, као и математике на свим нивоима образовања, карактерише апстрактност, која условљава њихово усвајање мисаоним поступцима, односно формирањем појмова. За разлику од чињеница које су емпиријског поријекла, а које се усвајају у осталим областима васпитнообразовног рада у дјечјем вртићу, усвајање математичких појмова представља континуиран процес рјешавања различитих нумеричких и текстуалних задатака. Математички задаци, према томе, представљају средство којим прешколци усвајају садржаје логичко-математичких активности. За развијање математичких појмова изузетно је значајна метода проблемских ситуација, која, за разлику од других метода васпитно-образовног рада, ангажује свеукупне интелектуалне потенцијале дјетета. С обзиром на њену широку прихваћеност у предшколској педагогији, проблемска метода налази своју примјену кроз рјешавање проблемских задатака прилагођених нивоу менталног развоја и специфичностима предшколског узраста. Да би се остварила њихова васпитно-образовна сврха, проблемски задаци, с једне стране, морају бити у складу са математиком као науком, те са психологијом у погледу развоја логичко-математичког мишљења, а с друге, морају удовољити одређеним методичким захтјевима, прије свега постепеном прелажењу са практичноопажајног, конкретног начина представљања, ка апстрактно-симболичком.
садржаји логичко-математичких активности
СТАВОВИ ВАСПИТАЧА О ДЕЧЈЕМ ЛИКОВНОМ СТВАРАЛАШТВУ
Схватања о дечјем ликовном стваралаштву развијала су се у складу са педагошким идејама свога времена. Програми васпитно-образовног рада, утемељени на њима, могу се сврстати у три категорије: академске (у којима васпитачи „уче“ децу цртању имитирајући њихове узоре), социјализацијско-матурацијске (у којима се васпитачи уздржавају од сваког утицаја и само уклањају препреке „природном“ развоју) и когнитивно-развојне (у којима васпитач уважава карактеристике дечјег развоја, али и утиче на њега на партнерски начин). Истраживање у коме је примењен оригинално припремљен Упитник за васпитаче, показао је супериорност когнитивно-развојног програма ликовног васпитања над матурацијско-социјализацијским програмом који се више од једне деценије примењује у Републици Србији. Супериорност когнитивно-развојног програма ликовног васпитања објашњава се његовом теоретском и практичном заснованошћу на искуствима стеченим код нас дугогодишњом применом Карлаварисове Нове концепције ликовног васпитања, разрађеним циљевима и садржајима програма, јасним упутствима која васпитачима сугеришу систематичност и поступност у раду, као и програмском концепцијом која им омогућава да буду креативни у процесу ликовног васпитања деце.
СОЦИО-КОНСТРУКТИВИЗАМ КАО ЗНАЧАЈНО УПОРИШТЕ У МЕТОДИЦИ ПРЕДШКОЛСКОГ ВАСПИТАЊА И ОБРАЗОВАЊА
Рад је у цјелости посвећен актуелним проблемима конституисања методике предшколског васпитања и образовања, њених основних упоришта и функционалних веза са осталим педагошким дисциплинама. Будући да се ради о заснивању „новог“ програма и програмске концепције предшколског васпитања и образовања код нас, а након дугогодишњег прекида образовања васпитача на педагошким академијама, постоје реалне опасности од конфузије, „несналажења“ и преузимања методичких модела из традиције, из времена „интуитивне педагогије“. С тим у вези неопходна је „нова оријентација“ праксе у предшколским установама, нова методика којом се посебно води рачуна о сложености рада са дјецом у овом узрасту, објективно мањим могућностима примјене било каквог вида „поучавања“ и „академски оријентисаних програма раног учења“, што директно имплицира неодложну потребу подизања образовања васпитача на високошколски ниво, али првенствено на методици која ће учење дјеце ускладити са њиховим развојним могућностима.
промјене у методици предшколског васпитања
васпитачи и њихове професионалне компетенције
ПРОФЕСИОНАЛНА КОМПЕТЕНТНОСТ ВАСПИТАЧА –УСЛОВ КВАЛИТЕТНОГ ПРЕДШКОЛСКОГ ВАСПИТАЊА
У овом раду извршена је критичка анализа ефикасности постојећег система и праксе образовања васпитача и на бази тога предложени правци даљег његовог развоја и унапређивања. Указано је и на неке битније претпоставке квалитетнијег и ефикаснијег оспособљавања васпитача, као што су: усаглашеност наставног плана и програма са професионалним улогама васпитача; организација наставног рада и професионална педагошка пракса, селекција кандидата за васпитачки позив, итд.
ISKUSTVA IZ RADA NA UNAPREĐIVANЈU KOMPETENCIJA ZA PLANIRANJЕ VASPITNOOBRAZOVNOG RADA
U prvom dijelu rada ukazano je na praktične mogućnosti strateškog planiranja unapređivanja jedne od ključnih kompetencija učenika – „znati kako učiti“. Drugi dio rada je posvećen razradi «standarda» za evaluaciju i samoevaluaciju kvaliteta dnevnog pripremanja za čas, uz poseban osvrt na izradu pripreme/skice časa u vidu mape uma.
PLANIRANJE, OSTVARIVANJE I EVALUACIJA TEMELJNIH KVALITETA RADA UČENIKA U EFIKSANOJ RAZREDNOJ NASTAVI
U radu je (prvi put) eksplicirano sedam kriterija vaspitno-obrazovne efikasanosti razredne nastave. Identifikovano je i objašnjeno šest procesualnih i četiri ishodišna temeljna (ključna, kritična) kvaliteta rada učenika u efikasnoj razrednoj nastavi. Klasifikovani su modeli efikasne razredne nastave. Temeljni kvaliteti rada učenika podrobnije su rasvijetljeni u okviru stadija mikroplana efiksane razredne nastave u obrnutom dizajnu. Razmatrane su mogućnosti ostvarivanja planiranih ključnih kvaliteta rada učenika u efikasnoj razrednoj nastavi. Poseban prostor je posvećen predstavljanju tehnika i mjernih instrumenata formativne evaluacije temeljnih kvaliteta rada učenika u efikasnoj razrednoj nastavi.
stadiji mikroplana efikasne razredne nastave u obrnutom dizajnu
ДЕФИНИСАЊЕ КОМПЕТЕНЦИЈА НАСТАВНИКА РАЗРЕДНО-ПРЕДМЕТНЕ НАСТАВЕ
У фокусу интересовања већег броја педагога посљедњих година налазе се и сложени проблеми дефинисања општих, али и специфичних професионалних компетенција. И поред тога у курикуларној теорији још увијек нису осмишљена фундаментална теоријско-методолошка питања дефинисања компетенција. Импликације таквог стања у изради курикулума све су израженије. Посебан проблем чине курикулуми студија за школовање будућих наставника засновани на Болоњском процесу. Реформом основног образовања и изграђивањем концепције савремене деветогодишње основне школе постављени су темељи микроорганизације наставе у тријадама (разредна, разредно-предметна и предметна настава). Таква концепција примјерена је европским моделима основне школе. За разлику од савремене концепције практична рјешења још увијек задржавају традиционални концепт разредне и предметне наставе. На задржавање таквог модела основне школе пресудно утиче недостатак школованих наставника разредно-предметне наставе. Почетни проблем школовања наставника разредно-предметне наставе представља недостатак прецизно дефинисаних компетенција таквог профила наставника. У фокусу нашег интересовања налази се сложено теоријскометодолошко питање дефинисања компетенција наставника разредно-предметне наставе. Наша промишљања овог проблема фокусирана су на критичку анализу нових дефиниција појма компетенције, у чијој основи се налазе психофизичке способности и особине (карактеристике) личности, те конструкти компетенција (знања, вјештине мишљења и ставови). На темељу савремених схватања основа компетенција и њихових конструката могуће је идентификовати наставничке, па и компетенције наставника разредно-предметне наставе. На основу идентификованих компетенција у раду су представљена и два модела курикулума (синергијски модел и дивергентни модел) за школовања будућих наставника разредно-предметне наставе.
МОГУЋНОСТИ КОРИШЋЕЊА ПРИРОДНИХ ДОБАРА ЗА РАЗВОЈ ЕКОЛОШКЕ СВИЈЕСТИ
У раду су описане могућности коришћења природних добара у циљу подизања еколошке свијести и културе ученика, као и локалног становништва. Изабрана су три репрезентативна природна добра на простору општине Требиње и то: Врело Око, Павлова пећина и планина Орјен (његов херцеговачки дио) као могуће дестинације. Одлазак и боравак у природи и указивање на њену љепоту подстиче људе на одговорније понашање према својој околини. Развој свијести о важности заштите животне средине треба да буде један од приоритетних задатака школског васпитно-образовног система. Еколошко образовање и васпитање требало би да помогне друштву да разумије и схвати одрживи однос између природе и људи. Еколошко образовање буди код људи еколошку свијест и савјест и подстиче на понашања у складу са природним законима. Еколошко васпитање и образовање служи као основа за боље управљање природним ресурсима и за савјесније планирање будућности.
СТРУЧНО УСАВРШАВАЊЕ НАСТАВНИКА – ПРЕДУСЛОВ УНАПРЕЂЕЊА ВАСПИТНООБРАЗОВНОГ ПРОЦЕСА И ПРОФЕСИОНАЛНОГ НАПРЕДОВАЊА
Стручним усавршавањем наставник унапређује себе, развија знање, вештине и способности, развија персоналне карактеристике, а самим тим и свој рад. Обезбеђивање напредовања у професионалној каријери, као и низ других погодности (функције, звања, материјална стимулација, итд) за наставнике који завршавају одговарајуће програме усавршавања отвара широк простор за нова интересовања, подстиче њихов потенцијал, усмерава на самовредновање и даље професионално усавршавање. У раду се износе резултати емпиријског истраживања мишљења запослених у образовању о могућностима дисеминације и примене знања стечених кроз програме стручног усавршавања и њиховом професионалном напредовању и развоју. Истраживање је обављено на узорку од 802 испитаника у пет округа Републике Србије (Златиборски, Колубарски, Мачвански, Моравички и Рашки). Степен и начини примене знања стечених кроз програме усавршавања, као и мотивација за усавршавање и напредовање резултати су до којих се дошло истраживањем.
АКРЕДИТАЦИЈА ВИСОКОШКОЛСКИХ УСТАНОВА У БиХ – СТАНДАРДИ И СМЈЕРНИЦЕ, КРИТЕРИЈУМИ, ОСИГУРАЊЕ КВАЛИТЕТА
Генерални циљеви скупа стандарда и смјерница за обезбјеђивање квалитета су да се промовише и подржи стално унапређење квалитета и стандарда за пружање програма високог образовања, доступност јавне и прецизне информације о квалитету и стандардима пружања високог образовања и обуке, те примјена најбоље међународне праксе у оцјени и ревизији високог образовања и програма обука. Критеријуми за акредитацију дефинишу стандарде које високошколске установе треба да достигну да би пoказале да кредибилно обављају образовну дјелатност, а што ће оцјењивати независни стручњаци. Критеријуми за акредитацију су јединствени и обавезни и од степена њихове испуњености зависиће препорука о акредитацији високошколске установе. Своју основну мисију високошколске установе обављају у научнонаставном и научно-истраживачком процесу, а то је главна улога система квалитета који се развија на високошколским установама. Дефиниција најнеопходнијих мјеста гдје систем квалитета треба бити најприсутнији, огледа се у сљедећем: дизајн наставних планова и програма, оптерећење студената, реализација наставног процеса, акредитација НПП, самоевалуација (аудити), анкета студената и особља, екстерна евалуација и акредитација, научно-истраживачки и стручни рад, промоција квалитета, осигурање квалитета и управљање квалитетом.
PEDAGOŠKI I ŠKOLSKI PLURALIZAM KAO ŠANSA ZA UVAŽAVANJE TEMELJNIH LJUDSKIH I DJEČJIH PRAVA
Ne postoji u svijetu najbolja škola. Postoje samo različite škole. Te se škole razlikuju prema položaju glavnih subjekata obrazovanja u nastavnom procesu, prema odnosu učitelja i učenika, prema svjetonazoru, prema autonomiji škole i učitelja, prema pravima roditelja, prema filozofiji obrazovanja i teorijama vaspitanja na kojima se gradi svakodnevna komunikacija u školskom radu i životu. Na pitanje (Alain Madelin): „Kome pripadaju djeca – roditeljima ili državi?“, odgovoreno je u Opštoj deklaraciji o ljudskim pravima (čl. 26): „Roditelji imaju pravo prvenstva u izboru vrste obrazovanja za svoju djecu“. Kako se ova odredba tumači i shvaća u zemljama jugoistočne Europe? Jedini, u svijetu poznat način omogućavanja ovog opšteg ljudskog prava predstavljaju školski i pedagoški pluralizam. U Republici Hrvatskoj trenutno djeluju tri alternativne osnovne škole (dvije Waldorfske i jedna Montessori škola) te šest privatnih osnovnih škola. U Sloveniji osim osnivanja alternativnih škola roditelji mogu birati i mogućnost privatnog podučavanja svoje djece u kući (homeschooling). Takvu mogućnost koristi tek pedesetak roditelja, ali istu mogućnost u Austriji koristi hiljade roditelja. Takvu mogućnost građani na području Hrvatske su mogli konzumirati u 19. vijeku, u vrijeme dok su zajedno sa Slovenijom bili pod upravom Beča. Trenutno se u Hrvatskoj vode rasprave u vraćanju takve odredbe u temeljni zakon o školstvu. Budući da je na prostorima bivše Jugoslavije, a i u zemljama u okruženju (jugoistočna Europa), pola stoljeća postojala samo konfekcijska državna škola, teško je na ovim prostorima očekivati snažniji razvoj školskog pluralizma (osnivanje većeg broja privatnih i alternativnih škola). Realnije je očekivati razvoj pedagoškog pluralizma u državnim školama.
ЦЈЕЛОЖИВОТНО УЧЕЊЕ У ЗАТВОРСКИМ УСТАНОВАМА
У већини затворских система затворска казна се третира као дио преспаваног сна, након кога ће се људи вратити промијењени у друштвену заједницу. Таква промјена, ако се уопште и деси, није нимало лака, поготово у условима у којима се казна издржава. Основна сврха затворске казне јесте ресоцијализација осуђених лица која се спроводи помоћу преваспитног третмана. Да би рехабилитација и ресоцијализација била што успјешнија, неопходно је осмислити и прилагодити третман сваком осуђеном лицу. Управо због тога, у Казнено – поправном заводу у Бањалуци, од 2007. до 2010. године уведени су бројни иновативни приступи у преваспитном третману што је утицало на успјешност рехабилитације и ресоцијализације осуђених. Неке од тих иновација су: курсеви страних језика, обука на рачунарима гдје су едукатори и сами осуђеници, часопис који издају осуђена лица, изложбе експоната које су израдили осуђеници, учествовање на такмичењима ван затвора и разне друге едукације које су промијениле и однос осуђеног лица према казни. Овакав начин рада постао је препознатљив не само у Босни и Херцеговини, него и у ширем окружењу, јер се заснива, прије свега, на принципима хуманизације, индивидуализације, демократичности и ресоцијализације. Циљ овог рада је да се прикаже колико образовни аспект у преваспитном третману може бити значајан за њихову ресоцијализацију и колико концепт цјеложивотног учења у овако специфичним условима као што је затвор може допринијети њиховој рехабилитацији.
Сва права задржана (c) 2012 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ЗНАЧАЈ И ПОТРЕБА ВИСОКОШКОЛСКОГ ОБРАЗОВАЊА КОМПЕТЕНТНИХ НАСТАВНИКА ЗА ИЗВОЂЕЊЕ ВЕРСКЕ НАСТАВЕ У ШКОЛИ
У погледу верског васпитања у школи, све је раширеније мишљење да су знање, религија и веровање важан део квалитетног образовања који може унапредити демократско друштво и допринети слободи вероисповести и разумевању друштвених различитости. Да би се то постигло, уведена је верска настава као изборни наставни предмет у школама. Наставу овог предмета, прате бројни проблеми: не изводи се на одговарајући начин, није усклађена са интелектуалним и општим психофизиолошким развојем ученика, а изводе је и недовољно компетентни наставници. Верску наставу углавном изводе свештена лица која познају струку, али не и наставу. Изводе је и учитељи и наставници који су методичари наставе, али не и стручни методичари. Отуда и сумње у њену оправданост и потребу, али и захтеви да се верска настава као наставни предмет укине, зато што је више довела до бројних недоумица и предрасуда, него ли што има васпитно-образовну ефикасност у школи. Све то указује на значај и потребу за образовањем компетентних наставника верске наставе за основну школу на посебним смеровима на учитељским, педагошким и филозофским факултетима. Тиме би се уз одговарајући наставни програм припремили квалификовани наставници верске наставе, који би поседовали професионално-стручна знања, педагошко-психолошке, дидактичко-методичке и друге компетенције за извођење верске наставе у школи.
МЈЕСТО И УЛОГА ПСИХОЛОГА У СРЕДЊОЈ ШКОЛИ
Школе као васпитно-образовне установе битан су ослонац сваког друштва, прије свега кроз незамјењиву функцију васпитања и образовања, изградње човјека за будућност друштва. У васпитно-образовном процесу ученик развија низ хуманих особина (потребу за учењем, социјалним уважавањем и самоостварењем, друштвено пожељне ставове, емоционалну стабилност итд.) Да би овај процес у потпуности, или већим дијелом, био остварен потребно је схватити и адекватно се поставити према тешкоћама са којима се адолесценти суочавају на путу ка испуњавању развојних задатака које им намеће овај период (формирање личног идентитета, изграђивање емоционалне независности, развијање интелектуалних вјештина, стварање нове слике о себи и др.). Ово је један од аспеката који указује на важност и оправданост постојања психолога у средњим школама. Како бисмо критички оцијенили улогу и мјесто психолога у школи битно је сагледати планиране (очекиване) обавезе психолога, као и реалне могућностима да се те обавезе испуне. Једна од битних ставки у раду школског психолога јесте и перцепција и прихватање психологије као професије, а затим и стваралачке улоге психолога у школи.
RELACIJE MOTORIČKIH SPOSOBNOSTI I REZULTATA TRČANJA KRATKOG SPRINTA
Uzorak ispitanika čini dio populacije mladih atletičarki (ukupno 90), učenica srednjih škola, uzrasta 16 i 17 godina (± 6 mjeseci) obuhvaćenih trenažnim radom u atletskim klubovima u Nišu. Predmet istraživanja su motoričke sposobnosti kao prediktorski sistem i brzina trčanja na kratkim stazama kao kriterijumski sistem. Osnovni cilj istraživanja je utvrñivanje relacija i uticaja izmeñu motoričkih sposobnosti sa jedne strane i rezultata brzine trčanja kod ispitanica na 100 i 200 metara sa druge strane. Korišten je program „Statistica“ 8.0 for Windows za izračunavanje sledećih parametara: osnovna statistika, kanonička korelaciona analiza i regresiona analiza. Rezultati istraživanja su pokazali da izmeñu skupa varijabli za procjenu motoričkih sposobnosti i rezultata trčanja u sprinterskim diciplinama (100 m i 200 m) postoje statistički značajane relacije i uticaji.
kanonička korelaciona i regresiona analiza
ВАСПИТНИ СТИЛОВИ КАО ДЕТЕРМИНАНТЕ НЕЗАВИСНОСТИ МЛАДИХ
Адолесценција је период бројних изазова, стварања и бирања безброј могућности и, на крају, период у коме се „очекује“ постизање независности. Ово очекивање има два упоришта – у самом адолесценту, као и у позицији родитеља. Полазећи од тврдњи да је родитељство најлепша животна улога човека, али, у исто време, и најтежа, тешко је без њеног утицаја замислити потпуно самоостварење појединца. Фактори који утичу на крајњи исход родитељства су разнородни, а последице адекватног избора стилова су од суштинске важности на испуњавање улоге родитеља у погледу оспособљавања њихове деце на потпуну самосталност. Психолошка сепарација, тј. независност у контексту рада, представља мултидимензионални конструкти односи се на питања везаности и аутономије у позној адолесценцији. Са тим у вези, предмет рада усмерен је на анализу остварене индивидуације - независности адолесцената, као продукта деловања различитих васпитних стилова родитеља.
ПЕДАГОШКИ КВАЛИТЕТ У ИНСТИТУЦИЈАМА ПРЕДШКОЛСКОГ ВАСПИТАЊА, ОБРАЗОВАЊА И НЕГЕ: ПИТАЊЕ МЕРЕЊА ИНДИКАТОРА И ПОТРАГЕ ЗА СМИСЛОМ ЖИВЉЕЊА У ЊИМА
У ери успостављања системског оквира предшколског васпитања и образовања у Републици Српској, корачајући убрзано како би се сустигли деценијски заостаци институционалног предшколског васпитања и образовања, питање педагошког квалитета чини се непотребном контроверзом, али и луксузом. Са једне стране, може деловати као покушај да се из коњских запрега одмах улети у спејс шатл, са неспремним и необученим возачима којима тек предстоји преиспитивање и реструктурисање, не само једног века друштвене праксе, него и тежак напор у превазилажењу схватања и сазнања о облику "универзума" о којем су досад учили, вредно прикупљајући искуства својих претходника, а све то уз помоћ и "подршку" командне станице која има потребну, помало застарелу, технологију али и недовољно обучену логистику и нејасно финансијско залеђе. Са друге стране, може се поставити питање неопходности педагошког квалитета, односно, да ли је оно заиста потребно у овом тренутку, на овој разини развоја система предшколског васпитања и образовања, ако се о систему уопште може и говорити у суштинском, али и формалном смислу, о чему сазнајемо из најновије Стратегије развоја образовања у Републици Српској, по којој предсколско васпитање почиње од пете године?! И сам концепт "педагошког квалитета" се у последњој декади XX века трансформисао и прелази са подручја мерења на подручје проналажења смисла и вредности у ономе што се ради. Тако постаје клиско подручје институционалног предшколског васпитања и образовања, на којем треба бити посебно опрезан, имајући у виду да се ради о благостању грађана чија су права тек однедавно прокламована, а о чијим се особеностима у учењу и развоју, кад се заузме њихова перспектива, тек нешто зна (нпр. васпитање и образовање у раном узрасту). Како је систем васпитања и образовања, па и на предшколском ступњу, "добар, ћутљив и понизан" полигон за "преконоћне - исподжитне" "реформе", и полигон за експериментисање иn vиvо, вреди проучити савремене приступе овој проблематици и користити се сазнањима до којих су други досегли. Тим пре, јер ће питање педагошког квалитета, или бар питање ефеката у смислу постигнућа његових актера – деце (зависно од паушалних одлука и ефекта среће), брзо доћи на репертоар предшколства Републике Српске, посебно када се озбиљније почну проучавати и примењивати легислатива и велик број педагошких правилника који су или већ објављени или се процедура њиховог објављивања очекује.
ОСНОВНА УПОРИШТА САВРЕМЕНЕ МЕТОДИКЕ ПРЕДШКОЛСКОГ ВАСПИТАЊА И ОБРАЗОВАЊА У СВЈЕТЛУ ИНТЕГРИСАНИХ ПРОГРАМА РАНОГ УЧЕЊА
Рад је у цијелости посвећен расправи о дилемама на чему би се могао заснивати добар програм раног учења и какав би приступ Методици предшколског васпитања и образовања могао бити прихватљив, имајући у виду теорију и праксу предшколског васпитања и образовања у БиХ и програме који се примјењују у њој. Иако је основни утисак да у БиХ предуго траје „програмска конфузија“, нарочито у погледу робовања наслијеђеним концепцијама „учења у предшколској доби“, извјесно је да се актуелне тенденције ипак највише окрећу ка такозваном „интегрисаном курикулуму“, ма шта то појмовно и суштински значило. Добар програм раног (предшколског) учења, (за период од рођења до поласка у школу) у највећој мјери мора бити окренут ка савременијим парадигмама учења уопште и организације повољног окружења, о чему је у раду дат највећи значај. Па ипак то може бити сразмјерно напору и начину на који се разумије „нова улога васпитача“, како уопште можемо тумачити појам „компетенције“ и како се мора дјеловати на њихову изградњу. Ако их разумијемо као “МОЋ” која је нajбoља кoмбинaциjа вриједноснe оријентациje, осoбина личнoсти, ставовa, мoтивa, знaњa и вјештина коje сe развијajу токoм инициjaлнoг професиoналнoг развојa и усавршавања или самоусаврашавања, за професију звaну „вaспитaч“, или било коју другу, онда се само из те дефиниције види сва сложеност њихове изградње.
средина као покретач васпитних утицаја и ослонац културног посредовања
ПРОСТОРНО-ФУНКЦИОНАЛНИ РАЗВОЈ ПРЕДШКОЛСКОГ ВАСПИТАЊА И ОБРАЗОВАЊА У РЕПУБЛИЦИ СРПСКОЈ
Истраживање се односи на просторни и функционални развој предшколског васпитања и образовања у Републици Српској, по много чему специфичан, али и значајан у оквиру образовног система у цјелини. Проучавање обухвата простор Републике Српске (агрегатни ниво) и мање просторне јединице (регионална подручја), са својим економским, демографским и просторно-функционалним карактеристикама. Просторно-функционални развој предшколског васпитања и образовања указује на неопходне промјене просторног распореда и преструктурирања предшколске популације обухваћене овим сегментом образовања, што ће иницирати и подстицати развој осталих функција. Улога предшколског васпитања и образовања у образовном систему је веома значајна. Развој образовања у цјелини и равномјернији размјештај образовних институција директно ће утицати на просторнофункционални развој сваке територијалне јединице, чиме ће довољно развијен функционални капацитет овог вида образовања ублажити исељавања становништва ка већим урбаним центрима.
KOMPETENTNOST DIREKTORA ŠKOLE ZA UPRAVLJANJE VREMENOM
U ovom radu pokušali smo da ukažemo na najznačajnije uzroke neracionalnog korišćenja vremena (rasipnike vremena) tokom obavljanja aktivnosti u školi i mogućnosti unapreñivanja nekih elemenata kompetentnosti direktora za racionalno (ruko)voñenje i upravljanje vremenom. Posebna pažnja je posvećena elemenatima kompetencije za upravljanje vremenom koje su značajnije za uspješno upravljanje vremenom – vještine: samoorganizovanja, utvrñivanje prioriteta, organizovanja timskog rada, svrsishodnog delegiranja zadataka i odgovornosti...
delegiranja zadataka i odgovornosti i rasipnici vremena
НАСТАВНИК КАО ПЕРСОНАЛИЗУЈУЋИ ФАКТОР УСПЈЕШНЕ ИНДИВИДУАЛИЗАЦИЈЕ НАСТАВЕ ПРИРОДЕ И ДРУШТВА
Индивидуализација наставе има значајну улогу у унапређивању и рационализацији наставе природе и друштва. Њеном примјеном ученик, као појединац, има оптималне услове за развој, напредовање и формирање властите личности. Ниво остваривања индивидуализације наставе природе и друштва и начин који се у наставној пракси спроводи условљен је низом чинилаца. Неопходно је сагледати промјене услова у оквиру којих ће се развијати индивидуализација, успоне и ограничења научно-теоријских утемељења, дидактичко-методичких специфичности иновативних, нових облика, модела, варијанти и начина индивидуализације наставе природе и друштва и њихов ефекат на побољшање образовно-васпитног рада. Предмет рада односи се на потребу да се формулишу наставничке компетенције и сагледа њихов допринос квалитету образовања ученика у циљу остваривања успјешне индивидуализације у настави природе и друштва. Посебан осврт дат је на стручне способности и особине личности наставника које га чине професионално компетентним у примјени различитих модела индивидуализације наставе, а односе се на: познавање модела индивидуализације и диференцијације наставе природе и друштва; компетенције наставника; иновативност и креативност наставника; комуникативне способности наставника; познавање ученика и задовољавање одговарајућих материјалнотехничких услова.
СЛОБОДНО ВРИЈЕМЕ КАО ЧИНИЛАЦ У ФОРМИРАЊУ САВРЕМЕНЕ ЛИЧНОСТИ
Слободно вријеме је саставни дио живота сваког човјека, јавља се и развија упоредо са појавом цивилизације, и богато се манифестује на подручју васпитања и образовања. Начин његовог кориштења игра значајну улогу у формирању свестране личности, позитивно утиче на здравље, физички и ментални развој као и на стварање богатијег садржаја живота. У раду се истиче постојаност, значај и дјеловање различитих фактора који утичу на организовање и релизацију слободног времена дјеце и младих. Активностима слободног времена личност задовољава одређене потребе, које га уздижу на виши ниво културе живљења и професионалног живота, бира их према својим могућностима и „принуђен“ је да преузме одгoворност за свој развој. Циљ рада је да се укаже на значај слободног времена у оквиру којег човјек гради свој его, слику о себи, утиче на емоције, карактер и социјализацију.
РАЗВОЈ И ЈАЧАЊЕ КОМПЕТЕНЦИЈА У СФЕРИ МУЗИЧКОГ ОБРАЗОВАЊА
Фокусирајући нашу пажњу на развој и јачање компетенција у музичком образовању, у раду смо за циљ имали приказ различитих приступа стицању истих. Наиме, рад садржи компетенције које су већ утврђене од стране руских научника (Трјапицина, Радионова, Ципин) заједно са компетенцијама које смо ми предложили [1]. Синтеза већ познатих података са оним које смо предложили, према нашем мишљењу, треба да створи компактну научну и практично искористиву цјелину. У раду смо указали на проблеме, који прате стицање компетенција у музичком образовању на Педагошком факултету у Бијељини – недовољан број студената са претходно стеченим музичким образовањем, недостатак времена за квалитетније упознавање са вокално-инструменталном наставом – као и на недостатак радова на простору бивше Југославије који се баве овом темом.